Публічне управління і право: історія, теорія, практика
Збірник наукових праць «Публічне управління і право: історія, теорія, практика» – рецензований науковий журнал з відкритим доступом. Галузь та проблематика: збірник наукових праць спрямований: - на дослідження найбільш актуальних і перспективних напрямків галузей знань «Публічне управління та адміністрування» та «Право»; - на забезпечення майданчика наукової комунікації між дослідниками-теоретиками і практиками; - на створення можливостей для науковців, викладачів, практиків у сфері публічного управління та права, здобувачів вищої освіти для оприлюднення результатів досліджень та їх вільного поширення. Видання розраховане на науковців, краєзнавців, викладачів, аспірантів, студентів, усіх, хто прагне отримати ґрунтовні знання теоретичного і прикладного характеру з публічного управління та адміністрування і права. Журнал підтримує політику відкритого доступу до опублікованого змісту, підтримуючи принципи вільного поширення наукової інформації та глобального обміну знаннями задля загального суспільного прогресу. Електронна копія журналу зберігається в базі даних «Наукова періодика України» Національної бібліотеки України ім. В.І. Вернадського. Рік заснування: 2021 ISSN 2786-6068 Збірник наукових праць «Публічне управління і право: історія, теорія, практика» Державним комітетом телебачення і радіомовлення України внесено до суб’єкта видавничої справи до державного реєстру видавців, виготовлювачів і розповсюджувачів видавничої продукції. Періодичність публікацій: два рази на рік (червень, грудень) Мова видання: українська Засновник і видавець: Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського. Головний редактор: Яременко Олександр Іванович – кандидат наук з державного управління, доцент, декан факультету права, публічного управління і менеджменту Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського, м. Вінниця, Україна. Відповідальний секретар: Назаренко Марина Олександрівна – кандидат наук з державного управління, доцент кафедри публічного управління і менеджменту Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського, м. Вінниця, Україна. Ідентифікатор медіа: R30-01571 Адреса редакції: 21100, Україна, м. Вінниця, вул. К. Острозького, 32. Тел. 38(0432)61-66-20 E-mail: info@vspu.edu.ua URL: https://vspu.net/pup/
Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського
ОСОБЛИВОСТІ ЗАСТОСУВАННЯ ПЕДАГОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ВИВЧЕННЯ ПРАВА У ВИЩІЙ ШКОЛІ
У статті досліджено особливості застосування педагогічних технологій вивчення права у вищій школі, адже педагогічна технологія функціонує і як наука, що досліджує найбільш раціональні шляхи навчання, і як система способів, принципів і регулятивів, що застосовуються у навчанні, і як реальний процес навчання. Вимоги сучасності ставлять перед юридичним вишем завдання сформувати не лише високоосвічену, але й здатну самостійно, творчо мислити, адаптуватися до умов існування особистість. Це вимагає змін у діяльності викладача юридичних дисциплін і, в першу чергу, потребує взаємодії зі студентами та процесами їх саморозвитку й самоорганізації. Розробляються нові та використовуються вже існуючі технології навчання, які адаптуються до конкретних умов та специфіки навчальних закладів. У зв’язку з цим розробляються й різні технології аналізу педагогічної діяльності, що стимулюють посилення самостійності студентів, передбачають розвиток процесів саморегуляції спільної діяльності викладача та студентів і сприяють підвищенню якості навчального процесу в цілому. Виходячи з того, що інститут педагогічних технологій є предметом широких наукових дискусій як в Україні, так і за кордоном, авторами досліджено етапи введення в науковий обіг поняття педагогічні технології та його зв'язок з методикою викладання права. Звернення до концептуальної еволюції теоретичних витоків педагогічних технологій дало можливість проаналізувати їх сутність та зміст, дослідити структурно-функціональні і предметно-технологічні характеристики найбільш витребуваних педагогічних технологій, які автори успішно реалізовують у своїй викладацькій практиці. Особлива увага приділена аналізу сучасного стану педагогічних технологій та проблемам, що виникають в процесі вивчення права, зроблено висновок, що ефективність навчального процесу залежить від багатьох чинників. Але незаперечним є те, що успіх у реалізації навіть найдосконаліших педагогічних систем та завдань, залежить від особистості викладача, його майстерності і моральних якостей. Оскільки метою статті є оцінка ефективності потенціалу особливостей застосування педагогічних технологій загалом, а також використання найбільш сучасних з них в процесі підготовки фахівців з права, автори дійшли висновку щодо важливості інтегративного розуміння педагогічних технологій, відзначили притаманну їм універсальність, шо базується на поєднанні варіативності й альтернативності із особистісно орієнтованим підходом. В статті наголошується, що варто розрізняти педагогічну технологію від методики навчання. Відмінність полягає в тому, що педагогічні технології вдається відтворювати й тиражувати і, при цьому, гарантувати високу якість навчально-виховного процесу. Виходячи із завдань дослідження, окрема увага приділена оцінці ефективності таких педагогічних технологій як модульне навчання, блочно-тьюторська технологія, метод аналізу казусів, діяльність юридичної клініки, вуличне право, електронне навчання та використання штучного інтелекту. Робиться висновок щодо необхідності володіння спеціальними методами, прийомами і технологіями в сфері сучасної освіти, що, в свою чергу, дає реальну можливість ефективно виконувати завдання в умовах сучасних глобальних викликів, перед якими опинилася світ в цілому і Україна зокрема.
ПОВНОВАЖЕННЯ ТА РЕФОРМУВАННЯ ВИЩОЇ РАДИ ПРАВОСУДДЯ ЯК ЕЛЕМЕНТУ ДЕРЖАВНОГО УПРАВЛІННЯ СИСТЕМОЮ ОРГАНІВ СУДОВОЇ ВЛАДИ УКРАЇНИ
Стаття присвячена вивченню особливостей формування складу та повноважень Вищої ради правосуддя у сфері організаційного забезпечення діяльності судів в Україні. Висвітлено питання реформування Вищої ради правосуддя як складової державного управління системою органів судової влади України. З цією метою проаналізовано положення Конституції України та спеціального Закону, який регламентує діяльність Вищої ради правосуддя, а також розглянуто основні функції та завдання Вищої ради правосуддя України. Досліджено питання відновлення роботи Вищої ради правосуддя у 2023 році, правовий статус даного державного органу в системі судової гілки влади. З’ясовано, що діяльність Вищої рада правосуддя є надзвичайно важливою в демократичній та правовій державі. Основними завданнями Вищої ради правосуддя є формування суддівського корпусу, звільнення суддів з посад, притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності за порушення ними положень Закону. В статті також запропоновано напрямки вдосконалення процедури добору кадрів до складу Вищої ради правосуддя. Обґрунтовано нагальну потребу реалізації з боку Вищої ради правосуддя принципу незалежності суддів при прийнятті ними судових рішень. Зазначено, що втручання у здійснення правосуддя чи безпосередній вплив на суддів в правовій та демократичній державі, якою себе позиціонує України є недопустимим у будь-який спосіб. Закцентовано увагу, що сьогодні в Україні залишається вкрай великою проблемою відсутність можливості апелювати щодо незаконності рішень Вищої ради правосуддя до вищестоящого органу в Україні і це створює можливості до неналежного розгляду скарг громадян, непрямим доказом чому є численні звернення до ЄСПЛ. Дані обставини в першу чергу знижують довіру до ВРП як надзвичайно важливого органу державного управління для організації якісно правосуддя. Було надано рекомендацію, що задля підвищення довіри населення до правосуддя в Україні, слід активізувати роботу Вищої ради правосуддя, в першу чергу, з метою очищення суддівського корпусу. А також, на наш погляд, удосконалення діяльності Вищої ради правосуддя має тривати одночасно з реформування судової реформи в Україні. Саме незалежність та безсторонність таких органів державної влади як Вища рада правосуддя являються еталоном належного здійснення правосуддя в правовій та демократичній державі.
ПРАВОВИЙ СТАТУС ВІЙСЬКОВОЗОБОВ’ЯЗАНОГО В УКРАЇНІ В УМОВАХ ПРАВОВОГО РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті присвячена аналізу правового статусу військовозобов’язаних в Україні в умовах правового режиму воєнного стану. На основі чинного законодавства автором сформовано понятійний апарат дослідження, зокрема, надано визначення дефініцій «правовий режим воєнного стану», «військовозобов’язаний», «призовник», «військовослужбовець» тощо. Проведено ґрунтовне вивчення нормативно-правової бази, яка регулює питання мобілізаційної підготовки та проходження військової служби. Окрему увагу приділено також аналізу змін, внесених до Законів України «Про військовий обов’язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» після запровадження воєнного стану і оголошення загальної мобілізації в нашій державі. Досліджено вплив оновленого законодавства на правовий статус військовозобов’язаних та наголошено на пріоритетності забезпечення прав людини і громадянина навіть попри можливість їх обмеження згідно із чинними нормативно-правовими актами України. У роботі з’ясовано практичні аспекти застосування нових правових норм, а також виявлено прогалини, що потребують додаткового врегулювання. З урахуванням судової практики обґрунтовано необхідність створення прозорих і ефективних механізмів оскарження рішень районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, підкреслено важливість вдосконалення мобілізаційного законодавства задля недопущення безпідставного обмеження та порушення прав військовозобов’язаних. На основі проведеного дослідження надано конкретні пропозиції щодо усунення виявлених колізій у регулюванні правового статусу військовозобов’язаних в Україні в умовах правового режиму воєнного стану. У статті закцентовано увагу на тому що оновлення мобілізаційного законодавства призвело до виникнення не лише цієї прогалини. Ще більше правових колізій з’явилося у зв’язку із прийняттям Постанови № 560, яка подекуди розходиться із нормами Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливо щодо питання про надання громадянам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Авторське право (c) 2024 Володимир Шлапак
ДИНАМІКА ВАЛОВОГО ВНУТРІШНЬОГО ПРОДУКТУ УКРАЇНИ 2003-2023 РОКИ
У статті проведений аналіз важливих показників для підняття економіки країни, включаючи валовий внутрішній продукт, валовий продукт на душу населення для окреслення перспектив розвитку. Обраховано рівень економічної активності населення, якості життя, фінансового навантаження на працездатну особу, платоспроможний попит. Встановлено, зниження валового продукту, що супроводжується зменшенням надходжень до бюджету, зменшення купівельної спроможності громадян, відповідно і скороченням виробництва товарів та послуг, скорочення експорту. Досліджені показники негативно позначаються на експорті та імпорті, спостерігаємо динаміку зміщення даних не в найкращу сторону для розвитку країни, окреслили велику імпортозалежність. Також автори відзначають основні проблеми з якими стикнулася національна економіка у 2003-2023 роки, зіставили реальний та номінальний валовий внутрішній продукт. Конкретні напрямки галузевої структурної політики на наш погляд, варто сконцентрувати на розвитку технологій, створення робочих місць, ефективному використанні наявних природних ресурсів. Зазначено, що показники валового внутрішнього продукту має великий вплив на кожного в економічному середовищі країни. Зміни показника впливають на всі сфери: від власних фінансів до інвестиційної привабливості країни, можливості зростання потенційних робочих місць. Авторами визначено, що стрімке зростання імпорту починаючи з 2005 року, так імпорт у 2023 році перевищив рівень 2005 року на 14,47%, що значно ускладнює підняття економіки. Закцентовано увагу на тому, що зміни потрібно фокусувати на заходах інтенсифікації інвестицій та підвищення ефективності використання наявних фінансових, трудових та виробничих ресурсів. Для інтенсифікації державної економічної політики та обрання вектору розвитку економіки країни слід звернути увагу на виробничі потужності та нарощення виготовлення продукції з подальшою реалізацією на експорт.
Авторське право (c) 2024 Олександр Климчук
ҐЕНЕЗА ПОЛІТИЧНОЇ СЛУЖБИ: ОРГАНІЗАЦІЙНО-ПРАВОВИЙ АСПЕКТ
Анотація. Здійснено спробу надати науково обґрунтовану характеристику процесу становлення політичної служби в Україні як складової публічної служби на основі дослідження ґенези, аналізу нормативно-правового забезпечення та теоретичних напрацювань, виокремлення структурних складових цієї служби та їх співвідношення з іншими видами. Дослідження проведено методами аналізу та синтезу, дедукції та індукції, порівняльного аналізу та ін.Зважаючи на відсутність законодавчого закріплення видів публічної служби, у наукових джерелах мають місце різні підходи. Проаналізовано внесок вітчизняних науковців у розвиток досліджень сутності та класифікацій публічної служби для визначення у ній місця політичної служби. Загалом сутність служби можна сформулювати виходячи з трьох аспектів: правового, інституційного (соціального) та функціонального, які сукупно формують сутнісну характеристику певного виду служби, демонструють особливості кожного з видів.Виокремлено основні риси цього інституту: особливості вступу, проходження та звільнення з політичної служби; наявність політичної відповідальності; цільове зайняття посад у державних структурах з метою формування та реалізації державної політики у всіх сферах; оплата праці з держбюджету. Акцентовано увагу на основних підвидах політичної служби, визначених законодавчо: служба на посаді Президента України; служба на посадах депутатів Верховної Ради України; служба на посадах членів Кабінету Міністрів України; служба на посадах першого заступника міністра та заступників міністра. Зосереджено увагу на інших посадах публічної служби, які за функціональною складовою можна зарахувати до категорії посад політичної служби. Визначено актуальні питання процесу становлення політичної служби як складової публічної: формування та закріплення у законодавстві вичерпного переліку політичних посад; нормативне закріплення специфіки статусу державних політичних службовців з урахуванням їх різновидів; визначенні основоположних засад політичної служби: сутність, особливості, види, функції, принципи, обмеження,
формування та реалізація державної політики
КОНЦЕПЦІЯ ЗМІН СУЧАСНОЇ ПАРАДИГМИ УПРАВЛІННЯ ПЕРСОНАЛОМ ДЛЯ ПОВОЄННОЇ ЕКОНОМІКИ УКРАЇНИ
Значні суспільні зміни глобального масштабу, спричинені спочатку пандемією, а потім повномасштабним військовим вторгненням на територію України та зростанням збройних конфліктів у політично нестабільних регіонах планети, призвели до появи чіткого розуміння необхідності концептуального оновлення парадигми управління персоналом з урахуванням нових обставин. Це питання є особливо актуальним для українських підприємств, система управління персоналом яких вже третій рік поспіль функціонує в умовах воєнного стану та щоразу стикається з необхідністю долати нові та складні виклики. Досліджено погляди науковців і практиків щодо актуальних напрямів вдосконалення сучасної парадигми управління персоналом. Розглядаються такі ключові аспекти, як швидкі зміни на ринку праці, вплив технологічних інновацій і глобалізації на управління персоналом, а також необхідність адаптації підприємств до нових умов. Висвітлено концепції та стратегії управління персоналом, спрямовані на забезпечення конкурентоспроможності підприємств у новій економічній реальності. Проведено аналіз викликів сучасної парадигми управління персоналом підприємства та узагальнено їх спектр за групами конкурентних викликів ринку праці та внутрішніх кадрових викликів. У статті розглядаються основні виклики, з якими стикаються підприємства в Україні, такі як недостатня кваліфікація працівників, відсутність інноваційних підходів в управлінні персоналом, посилення конкуренції на ринку праці та нестабільність економічної ситуації. В будь-якому випадку, існуючий спектр досліджень означеної тематики не дає можливості відповісти на запитання щодо того, які саме виклики постали і ще постануть у перспективі перед системою управління персоналом підприємств в Україні воєнного та повоєнного часу, а також щодо того, наскільки діюча наукова парадигма відповідатиме тим викликам, чим і обумовлюється актуальність вивчення означених питань. Визначено склад ключових демографічних та кадрових змін в Україні як викликів сучасній парадигмі управління персоналом. Запропоновано концептуальні засади зміни парадигми управління персоналом підприємств України у повоєнний період.
КОМУНІКАЦІЙНІ СТРАТЕГІЇ ЯК ІНСТРУМЕНТ СТАБІЛЬНОГО ДІАЛОГУ ТА ДОСЯГНЕННЯ ЦІЛЕЙ РОЗВИТКУ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ
У статті розглянуті поняття «комунікація», «комунікаційна культура в публічному управлінні» та «комунікаційні стратегії». Визначено основні функції комунікаційних стратегій, які спрямовані на підвищення якості комунікацій як всередині суб'єктів публічного управління, так і поза їх межами, а саме: визначення бачення організації, проведення діагностики та аналізу, планування використання ресурсів організації, вплив на громадськість, підвищення ефективності роботи організації. З’ясовано, що сьогодні відбувається трансформація підходів до комунікаційних процесів у публічному управлінні та перехід до нового етапу, основою якого є партнерські відносини, саме цим і зумовлено впровадження нових інструментів та налагодження механізмів взаємодії між органами влади і громадськістю. Розглянуто позитивний вітчизняний досвід реалізації комунікаційної стратегії на місцевому рівні на прикладі виконавчого комітету Мереф'янської міської ради. Зокрема, Мереф'янська міська рада впроваджує багато практик, що спрямовані на інформування та залучення громадян до участі у міських справах. Наприклад, вона робить акцент на вихованні молоді з активною громадянською позицією, з цією метою були запровадженні проєкт «Уроки з Мером», для більш старших громадян були розроблені: школа проєктного менеджменту, бюджет участі тощо. Авторами визначено, що ефективна комунікація має вирішальне значення у процесі формування прозорих та довгострокових відносин зі стейкхолдерами в публічному управлінні, а також розроблено структуру комунікаційних цілей. Обґрунтовано певні концептуальні моменти, що стосуються розробки комунікаційної стратегії в громаді. Зроблено висновок, що одним з найефективніших шляхів формування якісної комунікаційної системи, в процесі стратегування розвитку територіальної громади, є
МЕТОДОЛОГІЯ ДОСЛІДЖЕНЬ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ
Анотація. Штучний інтелект (далі – ШІ) стрімко розвивається, впливаючи на різні сфери життя людини, що потребує його правового регулювання. Але перш за все, потрібно дослідити його правову природу, класифікацію та правові аспекти. В даній науковій статті проведений аналіз наукової літератури по заданій темі «Методологія досліджень штучного інтелекту», в результаті чого сформовані завдання, основа дослідження та висновки. В статті розглянуті суспільні відносини щодо становлення, використання, функціонування, застосування та розвитку ШІ в Україні. Вказано на особливості об'єкта, що безпосередньо досліджуються (пошук, фіксація, зберігання, аналіз, використання, еволюція ШІ). Дана тематика має багато складнощів, адже вимагає комплексного вивчення основ ШІ, зокрема функціональної природи та технічних характеристик. Методологія ШІ досліджується крізь призму його типів, видів та підходів досліджень. Вся класифікація, наведена в даній статті, зводиться до двох основних питань, які ми можемо поставити до початку дослідження: «Чи володіє ШІ якостями, характерними для людського інтелекту?» та «Чи здатний ШІ виконувати завдання, які зазвичай виконують люди?». В статті описане походження штучного інтелекту – від біологічного інтелекту людини. Тобто, вказується що ШІ це спроба імітації мозку на нейронів людини. Адже в основу функціонування штучного інтелекту, як об’єкту закладається здатність до навчання, узагальнення інформації, накопичення досвіду, адаптації до навколишніх умов. В статті проаналізовані типи ШІ: експертні системи, машинне навчання, обробка природної мови та розмовний ШІ, нейронні мережі та глибоке навчання, комп’ютерний зір. Також наведена класифікація ШІ за рівнем інтелекту: вузький, загальний, суперінтелект. Зроблені висновки, що не існує єдиного визначення ШІ, яке б охоплювало всі його риси та ознаки. Всі класифікації ШІ ґрунтується на різних критеріях, таких як рівень інтелекту, функціональні можливості, сфера застосування і їх кількість є потенційно необмеженою. Розвиток ШІ потребує комплексного правового регулювання, яке враховуватиме його особливості та потенційні ризики для суспільства.
Авторське право (c) 2024 Єлизавета Тимошенко
ФУНКЦІОНАЛЬНИЙ АУТСОРСИНГ У ДЕРЖАВНОМУ УПРАВЛІННІ
Стаття присвячена дослідженню ключової тенденції, що являється новацією та інструментом у реалізації функцій сучасної держави становлення функціонального аутсорсингу. В сучасному світі глобальне управління провокує вертикальну синхронізацію правопорядків, унаслідок чого трансформується функціонування сучасної держави, в якій деякі функції не можуть бути однозначно атрибутовані державі чи наднаціональній структурі. Тому основна увага приділена процесу, в якому відбувається делегування функцій у формі функціонального аутсорсингу іншим суб'єктам, які в силу організаційних, технологічних та інших умов можуть реалізувати ту чи іншу функцію у більш ефективний спосіб. Держава усе більшою мірою починає конкурувати з недержавними суб'єктами у наданні багатьох послуг від медичного обслуговування і до оборони, які в свою чергу мають ресурси для більш ефективного та широкого спектру надання послуг. Дослідження проведено з урахуванням сучасних світових процесів в напрямку трансформація функціональної структури сучасної держави та застосуванню новаційних методів та інструментів у державному управлінні. Делегування функцій усе частіше розглядається як один з пріоритетних напрямів децентралізації держави, що виходить за рамки публічної сфери. Сучасні інформаційні технології, які дають змогу автоматизувати більшість управлінських дій, переорієнтовують функціонування держави на більш ефективні економічні моделі, зокрема аутсорсинг. Зазначено, що делегування функцій у сучасній державі здійснюється у двох формах: публічній та приватній і саме останню можна охарактеризувати через поняття аутсорсингу. У дослідженні зазначено, що світова тенденція функціональної деконцентрації та децентралізацї державності буде зберігатися і лише посилюватися, і згодом лишиться не так багато функцій, які держава здійснюватиме в монопольному режимі. Тому важливо ефективно впроваджувати інструменти функціонального аутсорсингу в державне управління уже сьогодні.
Авторське право (c) 2024 Марина Дзевелюк
ТРАНСКОРДОННЕ СПІВРОБІТНИЦТВО: КЛЮЧОВІ АСПЕКТИ І ВИКЛИКИ ДЛЯ РОЗВИТКУ РЕГІОНІВ УКРАЇНИ
Дана стаття присвячена глибокому вивченню і аналізу транскордонного співробітництва регіонів України, сприймаючи його як важливий елемент сучасного регіонального розвитку. Починаючи з огляду історії та поточного стану транскордонної співпраці в Україні, стаття розкриває ключові виклики та можливості, з якими стикаються регіони, виокремлюючи їх в контексті глобальних тенденцій. Особлива увага приділяється вивченню прикладів успішного транскордонного співробітництва, зокрема аналізу діяльності Єврорегіону «Дністер». Цей регіональний альянс служить ілюстративним прикладом вдалих ініціатив та позитивного впливу на розвиток учасників. Стаття виокремлює висновки та рекомендації на основі отриманих результатів, направлені на подальше зміцнення транскордонного співробітництва в регіонах України. Її мета стимулювати обговорення та діалог щодо ефективних шляхів розвитку міжнародного співробітництва в контексті високодинамічного регіонального середовища. За допомогою аналізу різноманітних аспектів транскордонного взаємодії, стаття спрямована на вдосконалення стратегій співпраці та сприяння сталому розвитку регіонів.
Авторське право (c) 2024 Віталій Мережко
ВЗАЄМОЗВ'ЯЗОК КОНСТИТУЦІЙНИХ ПРИНЦИПІВ ТА ЦІННОСТЕЙ БІОМЕДИЧНОЇ ЕТИКИ
У статті проаналізовано принципи, що регулюють використання нових біотехнологій у життєдіяльності людини. Відзначаються тенденції розвитку цих принципів, серед яких розширення системи принципів біоюриспруденції, вплив на їх формування принципів біоетики; активне використання їх у судовій практиці. Наразі під егідою Ради Європи розроблено комплекс міжнародно-правових та рекомендаційних актів, що регулюють сферу біоетики, а також пов'язаних з нею питань. Конвенція Ов'єдо є єдиним міжнародним юридично обов'язковим документом про захист прав людини у біомедичній галузі. З уваги на європейську систему захисту прав людини, у Конвенції закріплені такі ключові принципи, які стосуються права людини у сфері біомедицини: пріоритет людини, вільна та поінформована згода, захист права на повагу до приватного життя та право на інформацію. Зазначені положення корелюють з основною метою договору – гарантувати права та основні свободи кожного, зокрема недоторканність, а також забезпечувати захист гідності та індивідуальної цілісності людини у зв'язку із застосуванням досягнень біології та медицини. Відповідно до Конвенції Ов'єдо держави-члени зобов'язані захищати гідність і недоторканність кожної людини без будь-якої дискримінації. Особливу роль у сфері біоетики покликані відіграти міжнародно-правові договори та акти Ради Європи, які стимулюють держави до розробки відповідного внутрішньодержавного законодавства та інших правових заходів щодо захисту прав людини. Зазначено, що з огляду на розвиток медицини і залучення до біомедичних досліджень та маніпуляцій щораз більшої кількості людей особливу роль починають відігравати принципи, умовно кажучи, «пасивного» штибу, що передбачають екзистенційну турботу суспільства і медиків – лікарів і дослідників про дотримання етичних вимог щодо пацієнтів, які потрапляють у залежність від них. Особливу роль у зв'язку із цим відіграють принципи цілісності і вразливості, висунуті європейськими біоетиками. Ці принципи безпосередньо пов'язані з повагою гідності особистості і заторкують як фізичну, так і психічну сторони життєдіяльності індивіда.
Авторське право (c) 2024 Тетяна Тарасевич
ЖИТЛОВІ ПРАВА СПАДКОЄМЦІВ ЧЕТВЕРТОЇ ЧЕРГИ
У статті з'ясовуються особливості правового статусу членів сім'ї спадкодавця – спадкоємців четвертої черги за законом. Відсутність легального визначення поняття «член сім'ї спадкодавця» і різні трактовки цього поняття у сімейному, житловому, трудовому праві створюють труднощі для такої категорії осіб при спадкуванні за законом. Зацікавлена особа повинна у судовому порядку довести фактичний склад, наявність якого дозволяє її вважати спадкоємцем четвертої черги за законом. На відміну від спадкоємців статус яких визначають свідоцтва про народження чи шлюб, що видані органами державної реєстрації і свідчать про наявність родинних чи шлюбних відносин, правове становище особи, визнаної членом сім'ї в судовому порядку не є остаточним і може змінитися. Рішення суду про визнання особи членом сім'ї спадкодавця може бути скасовано судом апеляційної чи касаційної інстанції. З'ясовуються проблеми, які виникають при скасуванні такого рішення, якщо квазі-спадкоємець продав нерухоме майно третій особі. Зауважено, що відсутність легального визначення поняття «член сім'ї спадкодавця» зумовлює необхідність доведення зацікавленою особою у судовому порядку фактичного складу, наявність якого дозволяє вважати її спадкоємцем четвертої черги за законом. На відміну від спадкоємців, статус яких визначають свідоцтва про народження чи шлюб, які видані органами державної реєстрації і свідчать про наявність родинних чи шлюбних відносин, правове становище особи, визнаної членом сім'ї в судовому порядку може змінитися, якщо таке рішення буде скасовано судом апеляційної чи касаційної інстанції. Обґрунтовується необхідність накладати заборону на відчуження нерухомого майна протягом певного часу, якщо це майно перейшло до спадкоємця четвертої черги. Така новела буде обмежувати власника у праві розпорядження нерухомим майном, проте сприятиме захисту як приватних, так і публічних інтересів після відкриття спадщини. Зокрема, захищатиме майнові права спадкоємців п'ятої черги чи органів місцевого самоврядування при визнанні спадщини відумерлою, а також виключить безпідставне збагачення особи, яка не мала права відчужувати об'єкти спадщини.
КОНТРОЛЬ ЄВРОПЕЙСЬКИХ ІНСТИТУЦІЙ У ПИТАННЯХ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ТА НЕПОРУШНОСТІ ПРАВ ДИТИНИ
У статті проведено аналіз існуючих європейських інституцій та механізмів міжнародного захисту прав дитини. Проаналізовано загальнодоступну інформацію, статистичні данні, офіційні веб-сторінки та актуальне вітчизняне та зарубіжне законодавство щодо правового регулювання захисту, забезпечення та непорушності прав неповнолітніх осіб, як одного з найбільш важливих напрямів для створення безпечного, цивілізованого і здорового суспільства. Вивчено основні аспекти діяльності Європейського Суду з прав людини. У роботі підкреслено важливість захисту прав дитини, як однієї з найменш захищених категорій населення, чиє життя напряму залежить від дорослих, які створюють світ та умови, в яких зростатиме та виховуватиметься особистість, що будуватиме майбутнє. Автори вважають, що тема статті є особливо актуальною для осіб, чия діяльність безпосередньо пов'язана з дітьми, викладачів, вчителів, соціальних працівників тощо, а також для загального розуміння дієвих інструментів захисту прав дитини на прикладі міжнародного досвіду. Наголошують, що національне законодавство потребує доопрацювання та створення більш ефективних практичних механізмів у досліджуваній сфері. Авторами розглянуто базові міжнародні механізми права, що забезпечують права неповнолітніх, а саме: Дитячий фонд ООН, Комітет ООН по правам дитини, Всесвітня організація охорони здоров'я, Організація Об'єднаних Націй з питань науки, освіти і культури, а також інші вагомі міжнародні інституції. Для кращого розуміння даних механізмів в статті було деталізовано окремі інституції такі як Рада Європи, Європейська фундація прав людини, Всесвітня асоціація «Школа – територія миру», Європейський культурний фонд, ЮНІСЕФ – Великобританія, Фонд порятунку дітей. Зазначено, вивчення досвіду інших держав дозволяє розширювати кругозір та сприяти утворенню прогресивних засобів, як стосовно захисту та непорушності прав неповнолітніх, так і стосовно інших важливих питань.
Авторське право (c) 2024 Вікторія Горбонос
СТАНОВЛЕННЯ СИСТЕМИ ДЕРЖАВНО-ГРОМАДСЬКОГО УПРАВЛІННЯ ВИЩОЮ ОСВІТОЮ УКРАЇНИ ЗА НАЦІОНАЛЬНИМ ЗАКОНОДАВСТВОМ
У статті проаналізовано етапи становлення державно-громадського управління у сфері освіти та поступового залучення інститутів громадянського суспільства до формуваннянової моделі управління вищою освітою України. На основі аналізу основних нормативно- правових актів, які стосувалися сфери вищої освіти та освіти загалом, показано процес формування нової управлінської системи у сфері вищої школи, яка заснована на демократичних принципах функціонування. У роботі наголошено, що система державно-громадського управління та державно-громадського партнерства за законодавством України має базуватися на принципах пріоритету прав та свобод людини і громадянина, верховенства права, взаємної поваги та партнерства, репрезентативності органів громадського самоврядування, громадських об'єднань та інших інститутів громадянського суспільства тощо. У досліджені вказано, що структура управління вищою освітою формувалася відповідно до становлення нової системи публічної влади, де інститути громадянського суспільства стали не тільки новими суб'єктами вироблення публічної політики, а необхідним елементом управлінської системи демократичної країни. Автором вказано, що система державно-громадського управління, яка була проголошена Державною національною програмою «Освіта» («Україна XXI століття») у 1993 р. пройшла довгий та складний шлях становлення, а органи державної влади, які формували та втілювали державну політику у сфері вищої освіти, перебували та й до цього часу перебувають на етапі пошуку оптимальної управлінської моделі.
СВІТОВІ ПРОЦЕСИ ФОРМУВАННЯ УРЯДОВОЇ ПОЛІТИКИ В ГАЛУЗІ ЕНЕРГОЗБЕРЕЖЕННЯ: ТЕНДЕНЦІЇ В УКРАЇНІ
У статті проаналізовано нормативно-правові заходи формування державної політики щодо розв'язання проблем, пов'язаних із виникненням енергетичних криз у розвинутих країнах світу. Визначено, що для подолання нестачі паливно-енергетичних ресурсів вирішальний внесок зробили не нарощування їх видобутку, а конкретні урядові заходи із здійснення процесів регулювання у галузі енергозбереження. Процес ефективного проведення енергозбереження необхідно здійснювати за умов розвинутої ринкової економіки, формування власного національного повноструктурного та цілісного паливно- енергетичного комплексу (споживання як невідновлюваних, так і відновлюваних джерел енергії). Встановлено, що кожна країна знаходиться на різному етапі розвитку та має різні можливості реалізації енергозберігаючої політики залежно від індивідуального рівня науково- технічного та економічного піднесення. Для України формулювання зазначеної проблеми набуває смислового навантаження в площині ефективного видобування та ощадливого використання різних видів паливно-енергетичних ресурсів. У результаті проведення дієвих енергозберігаючих заходів відбувається процес ефективного використання паливно- енергетичних ресурсів, що зумовлюється зменшенням дійсного попиту на них, який буде скорочуватись унаслідок зміни політики ціноутворення, державного регулювання, техніко- технологічних змін та інших факторів.
Авторське право (c) 2022 Олександр Климчук
Україна, територіальна громада, об’єднана територіальна громада, місцеве самоврядування, європейський досвід, децентралізація
У статті здійснено порівняльний аналіз європейського та вітчизняного підходу до політики добровільного об’єднання територіальних громад. Автором проведено дослідження ключових напрямків реформування системи місцевого самоврядування в Україні та європейських країнах. У роботі охарактеризовано динаміку формування територіальних громад, основні поняття, принципи та умови добровільного об’єднання територіальних громад. Охарактеризовано вітчизняне нормативно-правове забезпечення відносин, що виникають у процесі формування спроможних громад. У роботі проведено аналіз загальних аспектів реформи децентралізації на прикладі країн-членів Європейського Союзу. Вивчався переважно практичний досвід у проведені реформ колишніх постсоціалістичних країн. Автором зазначено, що використання європейського досвіду реформування місцевих органів публічної влади слугую гарним підґрунтям для проведення реформи децентралізації в Україні та досягти ефективних змін у системі управління, фінансування, модернізації невеликих громад України. У роботі зазначено, що реформа децентралізації вже зараз призвела до помітних змін в українському суспільстві, в органах державного управління, а також у системі місцевого самоврядування. З часу ухвалення Концепції реформування місцевого самоврядування та територіальної організації влади в Україні у 2014 р. була створена законодавча база для проведення широкомасштабної реформи місцевого самоврядування та був напрацьований практичний досвід. Автором вказано, що політика добровільного об’єднання територіальних громад має врахувати й існуючий історичний досвід проведення подібних реформ. Аналіз вітчизняного та європейського досвіду реформування місцевого самоврядування та формування дієздатних громад показує, що політика на укрупнення територіальних громад є одним із важливих шляхів до створення ефективної системи місцевого самоврядування. Державна політика України у сфері місцевого самоврядування базується на інтересах мешканців територіальних громад, вона передбачає децентралізацію влади через передачу від органів виконавчої влади органам місцевого самоврядування повноважень, ресурсів і відповідальності. В основу цієї політики закладено положення Європейської хартії місцевого самоврядування та кращий досвід європейських країн.
Ukraine, territorial community, united territorial community, local self- government, European experience, decentralization
Авторське право (c) 2021 Vira Ben https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Деякі питання публічного адміністрування планування використання земель в Україні та в деяких провідних країнах світу
У науковій статті на основі праць вітчизняних вчених, дослідників та сучасного законодавства проаналізовано актуальні питання публічного адміністрування планування використання земель. Наголошено на різних поглядах науковців щодо визначення поняття публічного адміністрування, вказано його співвідношення з терміном «державне управління» та виявлено недолік законодавства щодо відсутності розмежованості між ними. Авторами дослідження було проведено аналіз основних засад реалізації планування використання земель. Проаналізовано здійснення планування на різних рівнях діяльності суб’єктів публічного управління та зазначено форми й види здійснення планування в Україні. Акцентовано увагу на спеціальних органах влади, що здійснюють реалізацію планування як на державному, так і місцевому рівнях та проаналізовано основні їх завдання. Окрім цього, авторами дослідження було зосереджено увагу й на визначенні особливостей багатоманітних моделей планування використання земель у зарубіжних країнах, зокрема, в Сполучених штатах Америки, Республіці Польща, Канаді та Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії. На основі цього аналізу визначено спільні риси форм здійснення публічного адміністрування планування використання земель в провідних державах світу. З урахуванням усіх недоліків та внесенням доповнень, які є необхідними для забезпечення успішного здійснення повноважень щодо реалізації планування суб’єктами публічного управління, авторами статті виявлено найбільш вдалу та ефективну модель здійснення планування в Україні. З’ясовано, яку роль публічне адміністрування планування земель відіграє в сфері земельних відносин в Україні та в провідних країнах світу.
Актуальні проблеми історії, теорії, практики публічного управління та адміністрування
публічне адміністрування, планування, використання земель, Україна
Авторське право (c) 2021 Олена Охотнікова, Viktoriia Dorosh https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Участь інститутів громадянського суспільства в управлінні системою вищої освіти в США
У статті на основі широкого кола джерел та новітніх наукових досліджень здійснено аналіз участі інститутів громадянського суспільства в управлінні системою вищої освіти в США. Автором проаналізовано федеральне законодавство щодо вищої освіти та законодавство окремих штатів. У дослідженні сфокусовано увагу, як на загальній федеральній системі управління вищою освітою, так і на управлінській системі на рівні штату та вищого навчального закладу. На цих рівнях проаналізовано й участь, роль, форми взаємодії інститутів громадянського суспільства з органами управління в системі вищої освіти США. У роботі також вказано на загальні характеристики систем вищої освіти на рівні штатів. Визначено їх загальні риси та окремі відмінності. Автором зазначено, що однією з найголовніших рис у системі управління вищою освітою у США є те, що до цього часу загальна політика, нагляд і навіть акредитація закладу вищої освіти залишаються децентралізованими. Визначено, що інститути громадянського суспільства (організації, асоціації, фонди тощо) взаємодіють з керівними органами на усіх рівнях управління вищою освітою. Доведено, що федеральне законодавство щодо вищої освіти не містить норм стосовно загальної управлінської системи, а спрямовано переважно на фінансову грантову підтримку як студентів, так і вищих навчальних закладів. Системи управління вищої освіти штатів мають загалом подібну структуру, у якій законодавчі та виконавчі органи штату виконують переважно фінансову, планову та координаційну функції. Державні та приватні вищі навчальні заклади (коледжі та університети) функціонують на принципах широкої автономії. Обґрунтовано, що на університетському рівні, інститути громадянського суспільства також широко представленні. Їх представники можуть входити до правління (регентської ради, координаційної ради, ради опікунів тощо) та до сенатів університетів. На рівні управління вищим навчальним закладом важливу роль відіграє рада випускників. Вони нерідко є не тільки основними інвесторами вищих навчальних закладів, а й іноді входять в їх опікунські ради. Важливу роль в системі управління вищою освітою також відіграють стейкхолдери (зацікавлені сторони).
США, вища освіта, громадянське суспільство, інститути громадянського суспільства
Авторське право (c) 2021 Dmytro Yuskov https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Теоретичні проблеми правового регулювання інформаційних відносин у віртуальному просторі
В статті досліджено теоретичні проблеми правового регулювання інформаційних відносин у віртуальному просторі. Проаналізовано процеси віртуалізації соціуму, викликаного активним розвитком інформаційно – комп’ютерних технологій, внаслідок чого виникає новий синтетичний життєвий простір соціуму, який перебуваючи в стані високої динаміки, постійно розширює свої кордони – віртуальний простір. Запропоновано авторське визначення віртуального простору як штучно створеного творчою працею людини чи робототехніки фізично неідентифікованого нематеріального транскордонного інфраструктурного середовище, в якому, за допомогою аудіовізуальних технічних засобів з електронно – цифровою природою, наявні дистанційні можливості інформаційної діяльності, соціальних комунікацій, взаємодії із навколишнім світом, управління соціальними системами та фізичними об’єктами. В якості методологічної основи для ідентифікації віртуального простору запропоновано аналіз її складових, серед яких виділено забезпечувальні, організаційно- функціональні, комунікаційні та інформаційні аспекти. Зроблено висновок про те, що правове регулювання суспільних відносин в кібернетичному просторі пов’язано із певними складнощами, однак, є актуальним, оскільки, в сучасних переважна більшість інформаційних відносин функціонує саме в ньому. Суб’єктам нормотворчості слід здійснювати системну роботу щодо прийняття правових актів, які регулюють інформаційні відносини в кібернетичному просторі, з дотриманням принципу верховенства права.
віртуальний простір, віртуальна реальність, інформаційні відносини, правове регулювання
Авторське право (c) 2021 Oleksandr Yaremenko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Cучасний стан формування та реалізації антикорупційної політики в Україні
Досліджено сучасний стан формування та реалізації антикорупційної політики в Україні. З’ясовано, що сьогодні корупція в Україні є серйозною проблемою, визнана політичним керівництвом держави, вітчизняними та зарубіжними аналітиками, відповідними міжнародними інституціями. Встановлено, що значний розвиток антикорупційного законодавства відбувся у 2014 р. В Україні сформовано нову трирівневу систему планування запобігання та виявлення корупції, на жаль, лише де-юре. З’ясовано, що перша антикорупційна стратегія не стала ефективним інструментом антикорупційної політики через низьку інституційну спроможність Національногор агентства з питань запобігання корупції, відсутність чітких показників виконання стратегії. Виявлено, що проєкт нової Антикорупційної стратегії спрямований на злагодженість та системність антикорупційної діяльності усіх органів публічної влади. Також з’ясовано, що антикорупційні програми органів публічної влади, а також інститут уповноважених осіб не стали ефективним інструментом боротьби з корупцією. Проаналізовано діяльність НАЗК як центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом. Виявлено, що НАЗК досягнуло значних успіхів у своїй діяльності через розробку, модернізацію необхідних антикорупційних реєстрів і порталів, долучення до розвитку відкритих даних в Україні, створення Офісу розбудови доброчесності та Школи доброчесності. З’ясовано, що інститути громадянського суспільства та міжнародні організації (Громадська рада, Центр Протидії Корупції, Центр політико-правових реформ, Незалежний антикорупційний комітет з питань оборони; Трансперенсі Інтернешнл Україна та інші) беруть активну участь у формуванні та реалізації антикорупційної політики в Україні. Авторами наголошено, що сьогодні сформовано основи антикорупційного законодавства, створено антикорупційну інфраструктуру, однак масштаби корупції в Україні суттєво не зменшуються.
корупція, антикорупційна політика, Антикорупційна стратегія, державна програма з виконання Антикорупційної стратегії, антикорупційні програми, Національне агентство з питань запобігання корупції
Авторське право (c) 2021 Iryna Yunyk, Yurii Khimich https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Cучасний стан та шляхи вдосконалення політичної довіри в умовах демократизації
Проблема політичної довіри в Україні залишається вкрай актуальною вже досить тривалий час. Довіра суспільства до діяльності влади є неодмінною умовою, що сприяє забезпеченню стабільності соціально-політичних зв’язків. Саме політична довіра визначає політичну атмосферу в країні, визначає суспільні настрої та підтримку/не підтримку влади та її дій населенням, впливає на ефективність та результативність здійснення державної політики загалом. Народ України здійснює свою владу безпосередньо та через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Делегуючи органам публічної влади свої повноваження, суспільство прагне, щоб державна політика здійснювалася максимально прозоро, відкрито, доступно, чесно, системно, враховуючи інтереси усього населення. У статті надається визначення поняття «політична довіра». Наведено соціологічне дослідження, яке демонструє досить низький рівень політичної довіри до дій влади та політичних інститутів з боку суспільства. Визначено основні причини, що заважають розвитку політичної довіри в нашій країні, і як наслідок гальмують проведення відповідних політичних заходів на шляху до демократизації суспільства. Проаналізовано основні принципи формування політичної довіри, а саме: політична консолідація, політична передбачуваність, політична стабільність, політична участь та політична партисипативність. З’ясовано, що формування, розвиток та підтримка політичної довіри є надзвичайно актуальною темою в політологічних дослідженнях в країнах Європейського Союзу. Так, наприклад в Нідерландах, для стимулювання розвитку політичної довіри роблять акцент на загальній та політичній освіченості громадян. Надано рекомендації щодо основних заходів, які сприятимуть вдосконаленню політичної довіри в умовах демократизаціїї.
політична довіра, демократизація, влада, політичні інститути
Авторське право (c) 2021 Maryna Nazarenko, Artur Levytskyi https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інститути громадянського суспільства як суб’єкти публічного управління
У статті надається теоретико-методологічне обґрунтування предикату інститутів громадянського суспільства з позиції адміністративних та організаційно-правових засад реалізації взаємовідносин з органами публічного управління для реалізації демократичних цінностей, закріплених у положеннях Конституції України. Проаналізовано сучасні підходи щодо визначення сутності громадянських інститутів, визначено їх функції, основні складові, ознаки та форми правової взаємодії у публічному управлінні. Визначено правові засади державної політики сприяння розвитку громадянського суспільства в Україні. Вказано на нові сучасні тенденції розвитку інститутів громадського суспільства в Україні де простежується динаміка збільшення кількості громадських об’єднань за різними організаційно-правовими формами господарювання (громадські організації, благодійні організації, органи самоорганізації населення, громадські спілки, професійні спілки та їх об’єднання). Також помічено зростання рівня довіри громадян до цих організацій, що пояснюється метою їх діяльності – безпосередньо відстоювати суспільні інтереси на безкорисливій ініціативі та моральній мотивації. Аналіз статистичних даних також дозволив визначити низький рівень громадської активності та підвищення довіри громадян до діяльності громадських організацій. Аргументується важливість інтеграції діяльності інститутів громадянського суспільства в систему публічного управління у прийнятті відповідальних рішень та у полі організаційно-правового забезпечення адміністративної реформи. Акцентується увага на тому, що взаємодія інститутів громадянського суспільства та органів публічної влади на місцевому рівні підвищує рівень децентралізації влади. Узагальнено форми правової взаємодії інститутів громадянського суспільства із публічною владою, які консолідовано у патерналістській, ліберальній та партиципаторній моделях. Визначено головні проблеми інтенсифікації процесів інтеграції інститутів громадянського суспільства у систему публічного управління.
громадянське суспільство, інститути громадянського суспільства, демократія, публічне управління
Авторське право (c) 2021 Ivan Zubar, Yuliia Onyshchuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Управлінський потенціаляк структура державного буття
У статті проаналізовано зміст та природу управлінського потенціалу завдяки залученню нового концепту «епістемологічна публічність» (Мельник Е., Гудков С. та ін.), яка набуває соціальної, інтелектуальної спрямованості задля розвитку суспільства. Продемонстровано фіксацію та розкриття взаємозв’язків сфери епістемологічного дискурсу та типології держав за принципом управління (керування). Розглянуто теорію екстрактивних і інклюзивних економічних і політичних інститутів, які у процесі соціально-економічного розвитку держав демонструють полярні результати (Д. Аджемоглу і Дж. Робінсон). Звернено увагу на важливість створення умов щодо формування єдиної соціальної цілісності, яка містить традицію, культурні звичаї, інтелект, правову складову, оскільки вони є основою формування загальних суспільних цінностей. Актуалізується питання про аксіологічний модус даного концепту, а також аналіз методологічних основ розвитку наукових знань (епістемології) щодо їх включення в управлінський аспект. Авторами запропоновано поняття «епістемологічна публічність» через розкриття системних відносин (зв’язків) щодо основних феноменів управління знаннями («куматоїд», «case studies», «абдукція», теорія артикуляції) для збереження, відтворення та розвитку інтелектуальних ресурсів, забезпечення ефективного фахового осмислення дій (практик), які стають запорукою досягнення професійних цілей. Обґрунтовано думку, що «епістемологічна публічність», завдяки синтетичному підходу, об’єднує різні методи та знання з різних галузей, є стратегічним менеджментом, який орієнтований на майбутнє і закладає основу для прийняття оперативних управлінських рішень; пов’язаних з відповідною невизначеністю.
державне управління, соціальні ризики, відкрита (закрита) система, епістемологічна публічність, соціальний порядок, аксіологічний модус
Авторське право (c) 2021 Emiliia Melnyk, Vitalii Gryb https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості парламентського контролю над виконавчою владою в Іспанії
У статті представлено аналіз парламентського контролю над виконавчою владою в Іспанії. Здійснення контрольної функції парламентом є одним із найважливіших складових його діяльності. Головною метою парламентського контролю є виявлення ключових проблем у діяльності державних органів, підвищення ефективності системи державного управління та привернення уваги відповідних державних органів та посадових осіб до виявлених у ході здійснення парламентського контролю недоліків з метою їх усунення. Основними процедурами іспанського парламенту є законодавча діяльність, здійснення парламентського контролю за діяльністю органів виконавчої влади, ратифікація міжнародних договорів, призначення національних референдумів і деякі інші. Вивчення конституційної практики та національного законодавства Іспанії щодо взаємодії законодавчої та виконавчої гілок влади підтверджує, що до механізму перевірки діяльності Уряду входять два основні елементи: парламентський контроль та вимога політичної відповідальності Уряду. Парламентський контроль віднесено до повноважень Генеральних Кортесів, тобто обох палат, тоді як вимога політичної відповідальності зводиться виключно до Конгресу Депутатів. Нижня Палата Парламенту відіграє важливішу роль цьому процесі, оскільки лише може реалізовувати вимогу політичної відповідальності Уряду. Проте, Сенат, виключений з останнього повноваження, також може здійснювати контроль за Урядом, користуючись у цьому випадку всією сукупністю засобів, передбачених у конституційній системі Іспанії.
Іспанія, законодавча влада, виконавча влада, парламентський контроль, Генеральні Кортеси, резолюція осуду, питання довіри
Авторське право (c) 2021 Valentyna Hodlevska https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПЕРЕДУМОВИ СТАНОВЛЕННЯ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ ЕЛЕКТРОННОГО УРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ
У статті проаналізовані історичні аспекти становлення електронного урядування в Україні, встановлено часові періоди та їх особливості, представлено перспективні напрями розвитку електронного урядування. Проаналізовано сучасні дослідження вітчизняних науковців даного напрямку. Охарактеризовано актуальні проблеми, які стоять перед Україною та світом, які стосуються мережевої війни, світової пандемії, що уповільнюють процес ефективного впровадження електронного урядування. Визначено, що законодавча база існує, але потребує подальшого розвитку і вдосконалення, відповідно до стандартів ЄС та реалій, які транслює сучасне суспільство. У дослідженні зазначено, що наразі в Україні триває етап впровадження електронного урядування, який розпочався в 2019 році, для якого показовим було формування теоретичної моделі електронного урядування та офіційне впровадження практичної моделі на основі веб-порталу «ДІЯ», який являється брендом цифрової держави в Україні. Встановлено, що для України важливого сенсу набувають такі напрямки: діджиталізація державного управління, підвищення прозорості та підзвітності управлінської діяльності, розширення електронних послуг за допомогою інтеграції нових сервісів, ефективність надання електронних послуг, становлення структур електронної демократії, а також підвищення доступності та інклюзивності населення, а також розвиток інфраструктури, поліпшення кібербезпеки, регулювання процесів електронної комерції, перспективи використання елементів штучного інтелекту та аналітики великих даних для покращення управлінських процесів та прогнозування потреб громадян, міжнародне співробітництво та інтеграція до світових платформ, запровадження цифрових інновацій та інші, що в своїй сукупності модернізує функціонування сучасної держави. Запропоновано дій, які допоможуть розвинути зазначені напрями, що в результаті дозволить підвищити ефективність державного управління.
ФОРМУВАННЯ ІНСТИТУТУ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ: ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ДОСВІД
У статті аналізуються особливості організації єдиної системи європейської оборони, як частини системи національної безпеки країн ЄС. Розглянуто процес змін в архітектурі безпеки Європейського Союзу та питаннях зовнішньої політики і оборони після завершення холодної війни. Конкретизовано кроки, здійснені на шляху розроблення спільної зовнішньої політики і безпеки ЄС після Маастрихтського договору, відповідно до якого посилювати безпеку ЄС був покликаний інститут Спільної зовнішньої та безпекової політики. Охарактеризовано основні напрями оборонної політики Європейського Союзу визначені Амстердамським договором. Відмічено зміни механізму співпраці у сфері національної безпеки ЄС окреслені Ніццьким договором. У дослідженні зазначено, що повномасштабна війна рф в Україні змусила країни ЄС змінити політику національної безпеки і зміцнювати власні оборонні можливості після тривалого процесу роззброєння. Вказано, що після початку війни в Україні питання колективної оборони та безпеки країн Європи стало домінуючим і у діяльності НАТО, який є гарантом територіальної оборони ЄС. Охарактеризовано особливості нової оборонної стратегії ЄС «Стратегічний компас», який логічно продовжив Глобальну стратегію Євросоюзу 2016 року. Автором зауважено, що у «Стратегічному компасі» рф визнається агресором проти сусідньої держави і становить загрозу європейській безпеці. Зроблено висновок про потенціал пріоритетів і безпекової стратегії ЄС та НАТО та усвідомлення нагальної потреби організації гнучкої системи безпекової взаємодії для швидко й ефективного реагування на загрозу нападу на країни ЄС. Зазначено, що під впливом війни в Україні в ЄС виникає стратегічне зрушення позиції від «м’якої» до військової сили. Зауважено, що зовнішня політика ЄС десятиліттями передбачала взаємодію з іншими країнами на основі міжнародного права та економічних норм, однак нині виникла потреба посилення військової компоненти зовнішньої та безпекової політики, яка характеризується зрушенням на користь силових методів впливу.
ОСНОВНІ МЕТОДОЛОГІЧНІ ПІДХОДИ ТА МОДЕЛЮВАННЯ УПРАВЛІННЯ КОНКУРЕНТНОСПРОМОЖНІСТЮ ТЕРИТОРІАЛЬНИХ ГРОМАД
У статті розглянуто основні методологічні підходи до управління конкурентоспроможністю територіальних громад, а також моделі, що використовуються для її підвищення. Обґрунтовано важливість розвитку конкурентоспроможності територій у контексті сучасних викликів глобалізації та децентралізації. Проведено аналіз різних підходів до оцінки та моделювання конкурентних переваг територіальних громад, включаючи економічні, соціальні та екологічні фактори. Запропоновано концептуальну модель управління конкурентоспроможністю, яка враховує специфіку місцевого розвитку та потреби громади. Окреслено перспективи використання запропонованих моделей у практиці стратегічного планування та розвитку територій. За результатами реформування органів місцевого самоуправління актуалізуються питання забезпечення ефективності управління конкурентоспроможністю територіальних громад. У вирішенні цих питань важлива роль належить дослідженням відповідних методологічних підходів та процесам моделювання такого виду управління. На стратегічному рівні це досягається через ефективне використання наявних в територіальних громадах конкурентних переваг. Серед методів стратегічного управління особливо виділяється моделювання, що обумовлено розвитком сучасних наукових технологій. Концепція конкурентоспроможності територіальних громад та проаналізовані відповідні методологічні підходи, методики та технології дозволяють визначити основні тенденції та перспективи управління конкурентоспроможністю територіальних громад.
Авторське право (c) 2024 Анатолій Яровий
ТЕОРЕТИЧНІ ЗАСАДИ ЦИФРОВІЗАЦІЇ В ПУБЛІЧНОМУ УПРАВЛІННІ
У статті визначено, що сьогодні цифровізація одна з головних тенденцій у суспільному розвитку, що впливає на різні аспекти життя населення країни. Вона проникає в різні сфери, включаючи побут, професійну діяльність та дозвілля, і стає важливою частиною спілкування та соціалізації. Цифрові технології не тільки змінюють спосіб, яким ми взаємодіємо з навколишнім світом, але й впливають на економіку, бізнес, науку і сферу публічного управління. У статті розглянуто наукові визначення терміну «цифровізація» та надано авторське, де цифровізація розглядається, як процес покращення процедур, механізмів та методів діяльності за допомогою інформаційно-комунікативних технологій, охоплюючи всі сфери життя. З'ясовано, що цифровізація повинна забезпечувати рівний доступ до послуг, інформації та знань для кожного громадянина, орієнтована на міжнародне та європейське співробітництво для інтеграції України до ЄС і виходу на європейський і світовий ринок. Визначено, що основна мета розвитку цифрових інфраструктур - забезпечити всім громадянам України можливість скористатися цифровими можливостями незалежно від їхнього місцезнаходження та уникнути «цифрового розриву». Доведено, що процеси цифровізації в публічному управлінні є невід'ємною частиною його ефективного функціонування. Цифровізація публічного управління використовує технології для забезпечення ефективного прийняття та реалізації рішень, а також формування дієвих механізмів реалізації державної політики у всіх сферах суспільства. Це покликано максимально спростити та покращити взаємодію між органами публічної влади та громадянами.
Авторське право (c) 2024 Андрій Вербоватий
ОСОБЛИВОСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ ПОЛІТИКИ ДЕРЖАВНО-ПРИВАТНОГО ПАРТНЕРСТВА В УМОВАХ ПОВОЄННОЇ ВІДБУДОВИ УКРАЇНИ
У статті на основі аналізу теоретичних розробок, практичного досвіду публічного управління проаналізовано особливості реалізації політики державно-приватного партнерства в умовах повоєнної відбудови інфраструктури України. Подано визначення терміну «державно-приватне партнерство», охарактеризовано складові державно-приватне партнерство, як відповідного механізму публічного управління. Проаналізовано основні моделі державно-приватного партнерства, суспільно-економічні завдання та роль держави і приватного сектора у реалізації публічного управління. Визначено основні принципи, які мають бути дотримані у процесі реалізації державно-приватного партнерства. Серед пріоритетних сфер застосування державно-приватного партнерства у повоєнний період в Україні визначено ті сфери, які потребують відновлення та модернізації: транспорт і транспортна інфраструктура, енергетичний сектор, машинобудування, зв'язок; будівництво і житлово-комунальне господарство; охорона здоров'я, освіта, культура, туризм. З метою якнайширшого застосування державно-приватного партнерства в українській державі створено відповідну нормативно-правову базу у сфері регулювання інвестиційної діяльності, яка поступово змінюється і, відповідно, вдосконалюється. Зокрема, важливим стало прийняття Закону України «Про концесію», розробленому із врахуванням норм та стандартів європейського законодавства, і який дозволяє залучити як вітчизняних, так і іноземних інвесторів до відновлення та розбудови інфраструктури на взаємовигідних умовах для усіх сторін державно-громадського партнерства.
Авторське право (c) 2024 Олександр Конотопенко
СОЦІАЛЬНИЙ МЕНЕДЖМЕНТ ТА СОЦІАЛЬНА ДЕРЖАВА: НАЦІОНАЛЬНИЙ ТА МІЖНАРОДНИЙ ДОСВІД
У статті проаналізовані особливості можливостей розвитку соціальної держави в сучасному українському та зарубіжному соціумі, визначено проблеми, що виникають на шляху побудови соціально орієнтованої державності, зазначено, що ефективне здійснення соціальних функцій та алгоритм дій в умовах розвитку глобалізаційних процесів залежать від ступеню реалізації системного потенціалу соціального менеджменту, як дієвого інструменту сервісної держави. Виходячи з того, що інститут соціального менеджменту є предметом широких наукових дискусій як в Україні, так і за кордоном, авторами досліджено етапи введення в науковий обіг нового поняття менеджменту соціальної роботи та його зв'язок з соціальною політикою держави. Звернення до концептуальної еволюції теоретичних витоків соціального менеджменту дало можливість проаналізувати його сутність та зміст, дослідити структурно-функціональні і предметно-технологічні характеристики. Особлива увага приділена аналізу сучасного стану та проблемам соціального страхування в Україні та Великобританії. Зазначено негативні соціальні наслідки щодо збереження тенденції дотаційного характеру соціального страхування в Україні, а також потенційні можливості запозичення досвіду управління страховими засобами Великобританії. Оскільки метою статті є оцінка ефективності потенціалу соціального менеджменту в соціальній державі, авторами дійшли висновку щодо важливості інтегративного розуміння соціального менеджменту, відзначили притаманні йому універсальність, використання державно-владних та недержавних механізмів, особливу організаційну культуру та соціальну відповідальність. Автори вважають, що безпосередня управлінська практика і гострі соціальні проблеми суспільства вимагають від суб'єктів публічного управління конкретних науково-обґрунтованих рішень. Використання методів, прийомів і технологій соціального менеджменту в системі антикризового публічного управління дає реальну можливість ефективно виконувати завдання в умовах сучасних глобальних викликів, перед якими опинився світ в цілому і Україна зокрема.